(untitled) (Psychology Travelogs, 2025)
Ментальне здоров’я українців значно погіршилось у зв’язку з викликами війни, щоденним стресом, невідомістю, втратою відчуття безпеки. Психологічна травма стала частим явищем у більшості сімей: війна, вибухи, смерті близьких впливають на психіку людини. Важливість та актуальність проблеми полягає у передачі травматичного досвіду між поколіннями, травма може поширюватися у просторі та часі. Нащадки людей, які пережили війну «успадковують» наслідки невирішених першим поколінням психологічних проблем і передають їх наступним. У цих процесах час втрачає значення – вони можуть тривати століттями, оскільки в груповому несвідомому зберігається потреба дати раду цій спадщині. Без усвідомлення того, що ми переживаємо заново травматичні події, що сталися багато десятиліть тому, ми можемо стати спадкоємцями страхів так, наче ці почуття належать нам. Завдяки виявленню джерела наших міжпоколінних травм ми можемо залишити в минулому ці травматичні події. Присвоєння нового позитивного та безпечного досвіду, пошук внутрішніх опор, сенсу, створення нових цілей, розвиток нових навичок – все це допомагає в подоланні травми. Вихід з травми може призводити до якісно нових форм соціального прогресу. Інколи сама травма може виступати джерелом віднайдення зруйнованих ресурсів. У статті аналізуються сучасні дослідження трансгенераційної передачі травматичного досвіду. Розглянуто вплив травматизації в контексті ресурсу та механізмів зцілення психіки. Фокус уваги зміщується саме на сильні сторони особистості, на здатність психіки до самозцілення та адаптації. Важлива роль приділяється пошуку можливих шляхів подолання трансгенераційної травми, розглянуто епігенетичні механізми колективної травми, особистісні трансформації під час і після психологічної травми та виявлено ресурси, які людина вибудовує внаслідок травматизації.