(untitled) (Psychology Travelogs, 2025)
У статті подано науково-методичне обґрунтування індивідуального підходу в корекції системних порушень мовлення у дітей дошкільного віку в контексті індивідуального та інклюзивного навчання. Системні порушення мовлення розглянуто як цілісне дизонтогенетичне явище, що охоплює лексико-семантичний, фонологічний, граматичний та прагматичний рівні мовленнєвої діяльності. Простежено взаємозв’язок української наукової традиції (В. Тищенко, І. Мартиненко, Н. Кабельнікова, А. Колупаєва, Л. Коваль) з міжнародними дослідженнями у сфері Developmental Language Disorder (DLD) та рекомендаціями American Speech-Language-Hearing Association (ASHA), Delphi-проєкту CATALISE (D. Bishop et al.), а також нормативними рамками Міжнародної класифікації хвороб (ICD-11) і Міжнародної класифікації функціонування (ICF) [5; 7-8; 11-12]. Обґрунтовано, що корекція системних порушень мовлення не може обмежуватися розвитком окремих мовних компонентів і має ґрунтуватися на принципах діяльнісної інтеграції, формуванні мовленнєвої суб’єктності, побудові індивідуальної програми розвитку та командній взаємодії фахівців [1; 3]. Запропоновано методичні акценти застосування логоритміки, наративних практик, сюжетно-рольової гри та засобів альтернативної та додаткової комунікації (AAC) як інструментів індивідуалізації освітньо-корекційного впливу [2; 9-10].