ISSN 2786-5568 ISSN 2786-5576 (online) Публікується з квітня 2021 року Видавництво: Хмельницький національний університет (Україна) Періодичність: 4 рази на рік (щоквартально прийом до 28 числа останнього місяця) Мови рукопису: змішаними мовами: українська, англійська Редактори: Таїсія Комар (м. Хмельницький, Україна) Реєстрація суб’єкта у сфері друкованих медіа : Рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №1373 від 25.04.2024. Ідентифікатор медіа: R30-03988 Реєстрація: фахове видання категорії "Б". Наказ Міністерства освіти і науки України про затвердження рішень Атестаційної колегії №185 від 20.02.2023 року. Умови ліцензії: автори зберігають авторські права та надають журналу право першої публікації разом з твором, який одночасно ліцензується за ліцензією Creative Commons Attribution International CC-BY, що дозволяє іншим ділитися роботою з підтвердженням авторства роботи та первинної публікації в цьому журналі. Заява про відкритий доступ: журнал "Psyсhology Travelogs" забезпечує негайний відкритий доступ до свого змісту за принципом, що надання вільного доступу до досліджень для громадськості підтримує більший глобальний обмін знаннями. Повнотекстовий доступ до наукових статей журналу представлений на офіційному веб-сайті в розділі Архіви. Адреса: Науковий журнал “Psyсhology Travelogs”, Хмельницький національний університет, вул. 11, м. Хмельницький, 29016, Україна. Тел .: +380673817986 Електронна адреса: pt@khmnu.edu.ua Веб-сайт: http://pt.khmnu.edu.ua.
Khmelhitsky National University (Ukraine)
РОЛЬ СОЦІАЛЬНИХ МЕРЕЖ У ПРОЦЕСІ САМОРОЗВИТКУ МОЛОДІ НА ДОШЛЮБНОМУ ЕТАПІ
У статті досліджено роль соціальних мереж у процесі саморозвитку молоді на дошлюбному етапі. Здійснено теоретичний аналіз понять «саморозвиток особистості», «дошлюбний етап» «цифрова ідентичність», охарактеризовано психологічні особливості комунікацій у соціальних мережах та їхній вплив на формування ціннісних орієнтацій і моделей сімейних стосунків. Виокремлено позитивні аспекти мережевого середовища (доступ до освітніх ресурсів, підтримка рефлексії, можливість моделювання поведінкових патернів) та ризиковані чинники (нереалістичні очікування, залежність від соціальних мереж, зниження самооцінки). Проаналізовано фактори, що модифікують цей вплив, зокрема рівень психологічної зрілості, соціокультурний контекст і сімейні моделі. З’ясовано рівень впливу соціальних мереж та аудіовізуального контенту на процес саморозвитку молоді на дошлюбному етапі.
Авторське право (c) 2026 Psychology Travelogs
РОЛЬ ЕМОЦІЙНОГО ІНТЕЛЕКТУ В УПРАВЛІНСЬКІЙ ДІЯЛЬНОСТІ: МЕТОДИ ПСИХОДІАГНОСТИКИ
У сучасних умовах соціально-економічної нестабільності, цифровізації управлінських процесів, зростання емоційного навантаження на керівників та необхідності ефективної взаємодії в умовах невизначеності емоційний інтелект (ЕІ) набуває статусу одного з ключових психологічних ресурсів управлінської діяльності. Здатність керівника усвідомлювати власні емоції, регулювати емоційні стани, розуміти переживання інших та будувати конструктивну міжособистісну взаємодію безпосередньо впливає на ефективність управлінських рішень, рівень командної мотивації, характер організаційного клімату та результативність професійної діяльності загалом. У статті здійснено комплексний теоретико-методологічний аналіз ролі емоційного інтелекту в управлінській діяльності та систематизовано сучасні методи його психодіагностики. Розкрито сутність емоційного інтелекту як інтегрального психологічного утворення, що поєднує когнітивні, емоційно-вольові та соціально-поведінкові компоненти, зокрема самосвідомість, саморегуляцію, мотивацію, емпатію та соціальні навички. Проаналізовано основні наукові підходи до розуміння ЕІ в працях зарубіжних і вітчизняних дослідників. Особливу увагу приділено характеристиці сучасних психодіагностичних інструментів оцінювання емоційного інтелекту керівників. Розглянуто можливості та обмеження методів самозвіту (EQ-i 2.0, TEIQue), тестів здібностей (MSCEIT), а також багатоканальних методів оцінювання типу «360 градусів» (ECI, Genos EI Assessment). Висвітлено їхню діагностичну спрямованість, психометричні характеристики, практичну придатність для відбору, оцінювання та розвитку управлінського персоналу. Показано, що поєднання різних діагностичних підходів дозволяє отримати цілісне уявлення про рівень сформованості емоційних компетентностей менеджерів. Окремий акцент зроблено на специфіці дослідження емоційного інтелекту в українському контексті, зокрема в системі державного управління, де проблематика ЕІ лише формується як самостійний науково-практичний напрям. Обґрунтовано необхідність адаптації та валідизації зарубіжних психодіагностичних методик відповідно до культурних, соціальних та організаційних реалій України. У статті також висвітлено сучасні підходи до розвитку емоційного інтелекту керівників, зокрема коучинг, тренінги емоційної компетентності, програми розвитку лідерства та інтеграцію структурованих моделей на кшталт RULER у корпоративне навчання. Доведено, що цілеспрямований розвиток ЕІ сприяє підвищенню ефективності управлінської діяльності, зниженню рівня професійного вигорання, оптимізації міжособистісних стосунків у колективах та формуванню сприятливого організаційного клімату.
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ВПЛИВУ САМОТНОСТІ НА НАВЧАЛЬНУ УСПІШНІСТЬ СТУДЕНТІВ
У статті досліджено психологічні особливості впливу самотності на навчальну успішність студентів. У вибірку увійшли 30 студентів Хмельницького національного університету. Використано шкалу DASS-21 для оцінки емоційного стану, UCLA Loneliness Scale для вимірювання самотності, Монреальський когнітивний тест для оцінки когнітивної активності та Academic Motivation Scale для вивчення навчальної мотивації. Виявлено, що високий рівень самотності пов’язаний із підвищеною тривожністю, зниженням когнітивної концентрації та демотивацією. Результати можуть бути використані для розробки психологічних програм підтримки студентів.
ЕМОЦІЙНІ ТА КОГНІТИВНІ ПРОФІЛІ ОСІБ, ЯКІ ПЕРЕНЕСЛИ COVID-19: ДИНАМІКА СТАНУ, ГЕНДЕРНІ ОСОБЛИВОСТІ ТА РЕСУРСИ АДАПТАЦІЇ
У статті продемонстровано результати дослідження емоційних та когнітивних змін у осіб, що мали досвід захворювання на COVID-19. Здійснено комплексну оцінку емоційного стану осіб, які перенесли COVID-19, у ретроспективному та актуальному вимірах, з метою виявлення напрямів і вираженості змін депресивної, тривожної та стресової симптоматики після захворювання. Проаналізовано динаміку емоційних показників до та після перенесеного захворювання COVID-19 у загальній вибірці та з урахуванням гендерної належності респондентів, використовуючи непараметричні критерії статистичного аналізу. Досліджено особливості суб’єктивних когнітивних скарг у постковідний період за основними когнітивними доменами (увага, пам’ять, виконавчі функції) та визначити їхню поширеність і інтенсивність у загальній вибірці й окремих гендерних підгрупах. Здійснено порівняльний аналіз суб’єктивних когнітивних труднощів з об’єктивними показниками когнітивного функціонування, отриманими за допомогою модифікованої версії MoCA, з метою встановлення специфіки співвідношення між суб’єктивно переживаними та об’єктивно фіксованими когнітивними змінами. Визначено характер взаємозв’язків між показниками емоційного дистресу, суб’єктивними когнітивними скаргами та якістю життя у постковідний період, а також оцінити роль психологічної резильєнтності як потенційного адаптаційного ресурсу. Здійснено порівняльний аналіз актуального емоційного, когнітивного та ресурсного стану чоловіків і жінок, які перенесли COVID-19, з метою виявлення гендерних особливостей постковідного психологічного реагування. Визначено типові профілі емоційно-когнітивного реагування у постковідному періоді на основі інтеграції результатів описового, порівняльного та кореляційного аналізів, з урахуванням рівня емоційного дистресу, вираженості когнітивних скарг, якості життя та ресурсного потенціалу особистості.
ДОСЛІДЖЕННЯ ТРАНСГЕНЕРАЦІЙНОЇ ПЕРЕДАЧІ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ТРАВМИ ТА ВИЯВЛЕННЯ РЕСУРСІВ ТРАВМАТИЗАЦІЇ
Ментальне здоров’я українців значно погіршилось у зв’язку з викликами війни, щоденним стресом, невідомістю, втратою відчуття безпеки. Психологічна травма стала частим явищем у більшості сімей: війна, вибухи, смерті близьких впливають на психіку людини. Важливість та актуальність проблеми полягає у передачі травматичного досвіду між поколіннями, травма може поширюватися у просторі та часі. Нащадки людей, які пережили війну «успадковують» наслідки невирішених першим поколінням психологічних проблем і передають їх наступним. У цих процесах час втрачає значення – вони можуть тривати століттями, оскільки в груповому несвідомому зберігається потреба дати раду цій спадщині. Без усвідомлення того, що ми переживаємо заново травматичні події, що сталися багато десятиліть тому, ми можемо стати спадкоємцями страхів так, наче ці почуття належать нам. Завдяки виявленню джерела наших міжпоколінних травм ми можемо залишити в минулому ці травматичні події. Присвоєння нового позитивного та безпечного досвіду, пошук внутрішніх опор, сенсу, створення нових цілей, розвиток нових навичок – все це допомагає в подоланні травми. Вихід з травми може призводити до якісно нових форм соціального прогресу. Інколи сама травма може виступати джерелом віднайдення зруйнованих ресурсів. У статті аналізуються сучасні дослідження трансгенераційної передачі травматичного досвіду. Розглянуто вплив травматизації в контексті ресурсу та механізмів зцілення психіки. Фокус уваги зміщується саме на сильні сторони особистості, на здатність психіки до самозцілення та адаптації. Важлива роль приділяється пошуку можливих шляхів подолання трансгенераційної травми, розглянуто епігенетичні механізми колективної травми, особистісні трансформації під час і після психологічної травми та виявлено ресурси, які людина вибудовує внаслідок травматизації.
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ РОЗВИТКУ ІНФОРМАЦІЙНО-ЦИФРОВОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ ПЕДАГОГІВ
У статті розкрито дієвий механізм подолання низького рівня цифрової культури педагогів – розвиток інформаційно-цифрової компетентності, що визначається як здатність упевнено, критично й відповідально використовувати цифрові технології та ресурси у професійній діяльності, навчанні й розвитку учнів. Висвітлено погляди науковців на сутність поняття «інформаційно-цифрова компетентність майбутніх педагогів», а також схарактеризовано її складові, зокрема, інформаційна грамотність, комунікація і взаємодія у цифровому середовищі, створення цифрового контенту, безпека в цифровому середовищі, розв’язання проблем у цифровому середовищі і визначено компоненти: когнітивний, мотиваційно-ціннісний, рефлексивний, комунікативно-етичний. Обґрунтовано, що її розвиток зумовлюється комплексом чинників – освітніх, технічних, соціально-психологічних, нормативних і культурно-ціннісних.
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ РОЗВИТКУ ЛІДЕРСЬКИХ ЯКОСТЕЙ КУРСАНТІВ В УМОВАХ СУЧАСНОЇ ВІЙСЬКОВОЇ ОСВІТИ
У статті обґрунтовано концептуальні та психолого-педагогічні засади формування лідерських якостей курсантів у контексті сучасної військової освіти. Визначено вплив трансформацій сектору безпеки й оборони, зростання гібридних загроз та високої інтенсивності службово-бойової діяльності на вимоги до лідерських компетентностей майбутніх офіцерів. Проаналізовано науковий доробок із проблематики військового лідерства та окреслено ключові напрями професійної підготовки, що забезпечують розвиток мотиваційних, когнітивних, комунікативних й управлінських характеристик курсантів. Представлено результати емпіричного дослідження рівнів сформованості компонентів лідерського потенціалу, які засвідчили наявність як сильних сторін (мотивація до успіху, самоефективність, комунікативні здібності), так і проблемних зон, зокрема нестійкість стилю управління, недостатній розвиток організаторських умінь і знижена концентрація уваги частини респондентів. На основі отриманих даних розроблено комплекс науково обґрунтованих підходів до формування лідерських якостей майбутніх офіцерів, що включає розвиток когнітивної саморегуляції, емоційного інтелекту, цільової комунікації, організаторських здібностей, мотивації до успіху та ефективного стилю управління. Підкреслено значення індивідуалізованого підходу, інтеграції теоретичної й практичної підготовки, наставництва, залучення до командної діяльності та використання методів моделювання управлінських ситуацій. Зазначено перспективи подальших досліджень, зокрема експериментальну перевірку ефективності комплексу, розширення діагностичного інструментарію, аналіз гендерних особливостей лідерського становлення та впливу бойового досвіду на лідерські компетентності.
ІНДИВІДУАЛЬНИЙ ПІДХІД У КОРЕКЦІЇ СИСТЕМНИХ ПОРУШЕНЬ МОВЛЕННЯ У ДІТЕЙ ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ В УМОВАХ ІНДИВІДУАЛЬНОГО ТА ІНКЛЮЗИВНОГО НАВЧАННЯ
У статті подано науково-методичне обґрунтування індивідуального підходу в корекції системних порушень мовлення у дітей дошкільного віку в контексті індивідуального та інклюзивного навчання. Системні порушення мовлення розглянуто як цілісне дизонтогенетичне явище, що охоплює лексико-семантичний, фонологічний, граматичний та прагматичний рівні мовленнєвої діяльності. Простежено взаємозв’язок української наукової традиції (В. Тищенко, І. Мартиненко, Н. Кабельнікова, А. Колупаєва, Л. Коваль) з міжнародними дослідженнями у сфері Developmental Language Disorder (DLD) та рекомендаціями American Speech-Language-Hearing Association (ASHA), Delphi-проєкту CATALISE (D. Bishop et al.), а також нормативними рамками Міжнародної класифікації хвороб (ICD-11) і Міжнародної класифікації функціонування (ICF) [5; 7-8; 11-12]. Обґрунтовано, що корекція системних порушень мовлення не може обмежуватися розвитком окремих мовних компонентів і має ґрунтуватися на принципах діяльнісної інтеграції, формуванні мовленнєвої суб’єктності, побудові індивідуальної програми розвитку та командній взаємодії фахівців [1; 3]. Запропоновано методичні акценти застосування логоритміки, наративних практик, сюжетно-рольової гри та засобів альтернативної та додаткової комунікації (AAC) як інструментів індивідуалізації освітньо-корекційного впливу [2; 9-10].
САМОКРИТИКА ЯК ДЕЗАДАПТИВНА КОПІНГ-СТРАТЕГІЯ У ЖІНОК З РОЗЛАДОМ ДЕФІЦИТУ УВАГИ ТА ГІПЕРАКТИВНОСТІ В УМОВАХ ВІЙНИ
У статті представлено результати емпіричного дослідження самокритики як ключової дезадаптивної копінг-стратегії у жінок з розладом дефіциту уваги та гіперактивності (РДУГ) в умовах повномасштабної війни в Україні. У рамках інтегративного підходу, що поєднує кількісний та якісний аналіз, розкрито психологічні особливості самокритики, її зв’язок з психологічним дистресом та роль воєнного контексту як каталізатора дезадаптивних копінг-стратегій. Вибірку склали 34 жінки з підтвердженим діагнозом РДУГ (середній вік 32.1 років). Використовувався комплекс методик: опитувальник COPE для оцінки копінг-стратегій, шкала DASS-21 для вимірювання психологічного дистресу, шкала ASRS для верифікації симптомів РДУГ, якісний аналіз відкритих відповідей про стресори війни. Результати виявили високий рівень самокритики як найвищий показник серед дезадаптивних копінгів. Показники дистресу виявилися критично високими: тяжкий стрес, надзвичайно тяжка тривога, помірна-тяжка депресія. Кореляційний аналіз встановив статистично значущі зв’язки самокритики з тривогою, стресом та депресією. Самокритика негативно корелює з адаптивними стратегіями – пошуком соціальної підтримки та вирішенням проблем, натомість позитивно пов’язана з соціальним відходом. Якісний аналіз виділив чотири категорії проявів: пряма самокритика («звинувачую себе», «концентрую на вадах»), деструктивні реакції на стрес, соціальна ізоляція, воєнний контекст як тригер. Проаналізовано нейропсихологічні механізми: порушення виконавчих функцій та емоційна дисрегуляція при РДУГ призводять до інтерналізації критики та формування замкненого кола «симптоми РДУГ – помилки – самокритика – дистрес – погіршення симптомів». Результати вказують на необхідність цільових психотерапевтичних інтервенцій з акцентом на заміну самокритики самоспівчуттям, психоедукацію про нейробіологічну природу РДУГ та створення груп підтримки для жінок з РДУГ в умовах війни.
ПСИХОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ДИСТАНЦІЙНОГО НАВЧАННЯ В СЕРЕДНІЙ ШКОЛІ: ДОСЛІДЖЕННЯ НА ОСНОВІ ЗАРУБІЖНОГО ДОСВІДУ
Стаття присвячена аналізу психологічних аспектів дистанційного навчання учнів середньої школи, що особливо актуалізувалося у зв’язку зі зростанням цифровізації освіти та глобальними викликами останніх років. У роботі розглядаються ключові психологічні чинники, що впливають на успішність дистанційної освіти: мотивація, саморегульоване навчання, рівень стресу й емоційного благополуччя, а також соціальна пов’язаність між учнями, вчителями та шкільною спільнотою. Спираючись на сучасні зарубіжні емпіричні дослідження, підкреслюється, що задоволення базових психологічних потреб – автономії, компетентності та соціальної залученості – є визначальним для підтримки внутрішньої мотивації та академічної активності під час навчання онлайн. Окрему увагу приділено ролі саморегуляції, яка є критично важливою в умовах дистанційного формату, де учні мають самостійно планувати, контролювати та оцінювати власний навчальний процес. Показано, що недостатній розвиток таких навичок часто призводить до зниження результативності та підвищення рівня стресу. На основі зарубіжних досліджень проаналізовано фактори ризику для психологічного здоров’я підлітків у дистанційному навчанні: невизначеність, недостатня структурованість навчального середовища, знижена соціальна взаємодія, технічні труднощі. Водночас окреслено і захисні чинники, серед яких – підтримка вчителів і батьків, відчуття залученості до шкільної спільноти, якісна комунікація та наявність можливостей для співпраці. У статті обґрунтовано важливість інтеграції мотиваційних, когнітивних та соціально-емоційних аспектів у проєктуванні дистанційного навчального середовища. Представлений аналіз може бути корисним для педагогів, психологів та освітніх політиків, які прагнуть підвищити ефективність дистанційного навчання та підтримати психологічне благополуччя підлітків.
ЕМПІРИЧНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ ЗВ’ЯЗКУ РЕФЛЕКСІЇ ТА ОСОБИСТІСНОЇ САМОРЕГУЛЯЦІЇ В ПІДЛІТКОВОМУ ВІЦІ
У статті представлено результати емпіричного дослідження зв’язку рефлексії та особистісної саморегуляції у підлітків за допомогою методик: «Оцінка рівня рефлексивності особистості» А. Карпова, В. Пономарьова; Опитувальник «Диференціальний тип рефлексії» Д. Леонтьєва; «Дослідження вольової саморегуляції» А. Звєрькова та Є. Ейдмана; Опитувальник «Стиль саморегуляції поведінки» В. Моросанової; «Діагностика вольового потенціалу особистості» за Н. Фетіскіним. Виявлено рівень рефлексивності особистості, системної рефлексії, інтроспекції, квазірефлексії, вольової саморегуляції, загального рівня саморегуляції, вольового потенціалу особистості. З метою визначення наявності взаємозв’язку між різними типами рефлексії та особистісної саморегуляції у підлітковому віці проведено кореляційний аналіз.
ПСИХОЛОГІЧНИЙ СТАН УКРАЇНСЬКИХ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ: ДІЄВІСТЬ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ДОПОМОГИ ТА НАЯВНІ ПОТРЕБИ В ПОДАЛЬШОМУ ПСИХОЛОГІЧНОМУ СУПРОВОДІ
У статті наведено результати дослідження психологічного стану військовослужбовців, які брали участь у захисті України з початку війни. Проаналізовано зміни у тілесних, емоційних, поведінкових і когнітивних сферах. За результатами кореляційного аналізу визначено взаємозв’язки найбільш поширених проявів, що характеризують психологічний стан військовослужбовця. Наведено результати якісного аналізу – порівняння даних військовослужбовців у 2022 р. до отримання психологічної допомоги та у 2025 році. За результатами констатовано погіршення майже за всіма виділеними показниками – у порівнянні з початком війни значно накопичилося напруження, втома, вигорання, хронічний стрес тощо, що потребує особливої уваги психолога та прицільної роботи для забезпечення боєздатності.
ОРГАНІЗАЦІЯ ЛОГОПЕДИЧНОЇ РОБОТИ ІЗ ФОРМУВАННЯ ГРАМАТИЧНО ПРАВИЛЬНОЇ БУДОВИ МОВЛЕННЯ У ДОШКІЛЬНИКІВ ІЗ ЗНМ ЗАСОБАМИ ДИДАКТИЧНИХ ІГОР
У статті розкрито поняття граматично правильної будови мовлення та особливості мовленнєвого розвитку дітей із загальним недорозвиненням мовлення (ЗНМ); описано характерні прояви граматичних порушень у дошкільників із ЗНМ та їх вплив на мовленнєву діяльність; визначено можливості використання дидактичних ігор як ефективного засобу корекційної роботи. Розробка дидактичних ігор виявила ефективність спеціально підібраних ігрових завдань, спрямованих на закріплення певних граматичних навичок, таких як узгодження, відмінювання, утворення складних речень. Ігри активізують інтерес дітей до навчання, сприяють кращому засвоєнню граматики. Ефективність використання дидактичних ігор підтвердилась у результаті впровадження методичних рекомендацій у логопедичній роботі. Результати контрольного тестування показали значне підвищення високого рівня граматичної правильності мовлення у дошкільників, що свідчить про доцільність використання ігор як основного методу корекції. Рекомендації щодо використання дидактичних ігор включають поради щодо їх систематичного впровадження в навчально-виховний процес. Зокрема, рекомендується поєднувати ігрові завдання з іншими видами діяльності, що стимулюють мовленнєву активність, розвивають зв’язне мовлення та граматичні навички дітей із ЗНМ. Встановлено, що ігрові завдання сприяють розвитку лінгвістичних навичок та інтеграції мовленнєвих умінь у навчальний процес, підвищуючи мотивацію та залученість дітей до мовленнєвої діяльності.
формування граматично правильної будови мовлення
ТЕОРЕТИЧНИЙ ОГЛЯД ДОКАЗОВИХ ПРАКТИК ПСИХОЛОГІЧНОЇ РЕАБІЛІТАЦІЇ НАСЕЛЕННЯ ПІД ЧАС ВІЙНИ
Стаття присвячена теоретичному аналізу доказових практик психологічної реабілітації населення в умовах війни. Актуальність дослідження зумовлена масштабною психотравматизацією громадян України внаслідок бойових дій, втрат і вимушеного переселення. Метою є систематизація сучасних ефективних методів психологічної допомоги, підтверджених міжнародними дослідженнями. Розглянуто когнітивно-поведінкову терапію, травмофокусовану КПТ, EMDR, наративну експозиційну терапію, групові інтервенції, психоосвіту, тренінги стресостійкості та гіпнотерапію. Узагальнено дані щодо їх ефективності у зниженні симптомів посттравматичного стресу, тривожності й депресії, а також у формуванні психологічної стійкості. Обґрунтовано необхідність адаптації доказових підходів до українського контексту, підготовки кваліфікованих фахівців і впровадження цифрових технологій у систему реабілітації.
ДОСЛІДНИЦЬКА ПОВЕДІНКА, ІНТЕЛЕКТ І ТВОРЧІСТЬ МАЙБУТНЬОГО ДОКТОРА ФІЛОСОФІЇ В ПРОЦЕСІ НАБУТТЯ ІНШОМОВНОЇ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ: ПСИХОЛОГІЧНИЙ РАКУРС
У статті здійснено аналіз психологічних аспектів співвідношення дослідницької поведінки, інтелекту і творчості майбутнього доктора філософії в процесі набуття ним іншомовної комунікативної компетентності. Розглянуто дослідження, в яких зв’язки дослідницької поведінки, інтелекту і творчості вивчалися на рівні кореляцій між відповідними тестами. У свою чергу, проведено дослідження таких взаємозв’язків і взаємодій між дослідницькою поведінкою, інтелектом і творчістю, які виникають або актуалізуються у цілісному акті пізнання нових об’єктів під час вивчення та використання іноземної мови. Частина отриманих різноманітних результатів є відправними точками нових напрямків пізнання об’єкта, що реалізуються через постановку нових цілей, пошук і виявлення нових способів дій і стратегій випробування, побудову нових систем інтерпретації з врахуванням іноземної мови, що вивчається. Таким чином, дивергентне мислення стимулюється новою інформацією, що надходить від об’єкта у результаті застосування дивергентних стратегій.
СОЦІАЛЬНИЙ ІНТЕЛЕКТ В СИСТЕМІ ПСИХОЛОГІЧНИХ ХАРАКТЕРИСТИК ОСОБИСТОСТІ: РЕЗУЛЬТАТИ КЛАСТЕРНОГО АНАЛІЗУ (на прикладі майбутніх програмістів)
У статті представлено результати емпіричного дослідження чинників соціального інтелекту майбутніх програмістів. Теоретичний аналіз сучасних підходів засвідчив багаторівневу структуру соціального інтелекту, що охоплює когнітивні, емоційно-регуляційні та міжособистісно-поведінкові компоненти. Емпіричне дослідження дало змогу виокремити характерні взаємозв’язки між особистісними властивостями, емоційною стабільністю, саморегуляцією та соціальною адаптивністю студентів ІТ-спеціальностей. Отримані результати дозволили визначити узагальнену структурну модель соціального інтелекту майбутніх програмістів та окреслити ключові чинники, що впливають на ефективність їхньої міжособистісної взаємодії та професійної комунікації.
КІБЕРКОМУНІКАТИВНА ЗАЛЕЖНІСТЬ У СТРУКТУРІ СУЧАСНИХ ЦИФРОВИХ АДИКЦІЙ: ТЕОРЕТИЧНИЙ ОГЛЯД
У статті представлено теоретичний огляд кіберкомунікативної залежності як однієї з форм цифрових адикцій, яка набирає поширення серед студентської молоді на тлі активного використання соціальних мереж. Уточнено її місце в контексті інтернет-адикцій та висвітлено зв’язок із проблематичним ставленням до використання Інтернету. Виділено ключові психологічні фактори, які підвищують схильність до надмірної онлайн-комунікації, серед яких самотність, занижена самооцінка, недостатня здатність до саморегуляції та підвищена тривожність. Окреслено особливості проявів кіберкомунікативної залежності серед українських студентів в умовах цифровізації освіти та впливу воєнного стану на цей процес.
ВПЛИВ ЕФЕКТИВНОГО ВИКОРИСТАННЯ ЧАСУ НА ПСИХОЛОГІЧНУ АДАПТАЦІЮ ТА ЖИТТЄСТІЙКІСТЬ ВНУТРІШНЬО ПЕРЕМІЩЕНИХ ОСІБ
У статті представлено результати теоретико-емпіричного дослідження ефективності програми профілактики та корекції емоційного вигорання психологів-тренерів у контексті воєнного часу. Визначено особливості проявів емоційного виснаження, деперсоналізації, редукції особистих досягнень, професійної ідентичності та рівня суб’єктивного стресу. Реалізація програми сприяла зниженню напруження, підвищенню впевненості у професійній діяльності, формуванню стійкості до емоційного перевантаження та розвитку внутрішніх ресурсів. Отримані результати підтверджують ефективність програми як дієвого засобу відновлення психоемоційної рівноваги фахівців допоміжних професій. Підкреслено практичну значущість впровадження подібних інтервенцій у систему підготовки й підтримки психологів, які працюють у кризових умовах війни. Розроблена програма може бути адаптована до різних професійних груп, діяльність яких пов’язана з високим рівнем емоційного навантаження.
ПСИХОЛОГІЧНІ НАСЛІДКИ УЧАСТІ У БОЙОВИХ ДІЯХ ДЛЯ ОСОБИСТОСТІ ВЕТЕРАНА
У статті розглянуто психологічні наслідки участі у бойових діях для особистості ветеранів, зокрема розвиток посттравматичного стресового розладу, тривожності, депресивних станів і психосоматичних порушень. Проаналізовано труднощі соціальної адаптації, міжособистісної взаємодії та сімейних стосунків після повернення з війни. Окреслено соціально-психологічні чинники, що впливають на процес реінтеграції ветеранів у мирне життя, а також підкреслено значення емпатії, підтримки суспільства й професійної підготовки психологів до роботи з травмованими особами. Матеріал базується на сучасних дослідженнях психічної травматизації та практичному досвіді психологічного супроводу ветеранів.
ДОСЛІДЖЕННЯ СТРЕСОСТІЙКОСТІ В УЧНІВ СТАРШИХ КЛАСІВ ПІД ЧАС ПІДГОТОВКИ ДО ВСТУПНИХ ІСПИТІВ
Стаття присвячена дослідженню стресостійкості у старшокласників у період підготовки до вступних іспитів. Акцентовано увагу на стресорах та ресурсах стресостійкості як важливому феномені для забезпечення психологічного благополуччя учнів. Наведено результати емпіричного дослідження рівня стресостійкості та тривожності у старшокласників Полонського ліцею №1 за допомогою таких методик: Опитувальник С. Мадді та Шкалу ситуаційної та особистісної тривожності Спілбергера-Ханіна. Виявлено, що по мірі наближення до складання іспитів рівень стресостійкості знижується, а рівень тривожності зростає. У статті запропоновано загальні рекомендації для шкільних психологів та соціальних педагогів щодо акумулювання ресурсів стресостійкості старшокласників у період підготовки до вступних іспитів.
Авторське право (c) 2025 Psychology Travelogs
МІЖ РОЗУМОМ І СЕРЦЕМ: ВІД ГУМАНІСТИЧНОЇ ПСИХОЛОГІЇ ДО ЕМОЦІЙНОГО ІНТЕЛЕКТУ
Стаття досліджує філософську та психологічну еволюцію, яка в середині ХХ століття переосмислила емоцію як життєво важливий вимір людського інтелекту. Після двох світових воєн, коли віра в раціональність і науковий прогрес була глибоко підірвана, гуманістична психологія постала як «третя сила» у психологічній думці. Відкидаючи як психоаналітичний детермінізм, так і біхевіористичний редукціонізм, вона прагнула відродити емоційні, моральні та духовні основи людського буття. Такі мислителі, як А. Маслоу, К. Роджерс і Р. Мей, перетворили психологію на науку, що зосереджується не лише на патології, а й на автентичності, сенсі та зростанні. Ієрархія потреб Маслоу піднесла любов і самоактуалізацію до рівня внутрішніх рушіїв розвитку; клієнт-центрована терапія Роджерса поставила в центр процесу зцілення емпатію та безумовне позитивне ставлення; а екзистенційна психологія Мея повернула тривогу й творчість як джерело мужності та самореалізації. Їхні ідеї продовжили Е. Фромм, В. Франкл, Ш. Бюлер і Д. Бюґентал, наголошуючи, що любов, сенс і автентичність становлять сутність психологічної цілісності. Разом ці мислителі заклали концептуальні та етичні підвалини того, що пізніше отримало назву емоційного інтелекту – інтеграції думки й почуття, пізнання й співчуття, розуму й цінності. У статті доводиться, що емоційний інтелект не є сучасним нововведенням, а радше кульмінацією гуманістичної традиції, яка переосмислила інтелект як гармонію між розумом і серцем, між знанням і турботою, між усвідомленням і емпатією – тобто моральну сутність людського буття. Звертається увага і на сучасну актуальність цих ідей у добу цифрової комунікації та інформаційного перевантаження, коли емоційна чутливість стає ключем до збереження людяності, здатності до співпереживання та критичного мислення. Відновлення балансу між раціональним і емоційним постає як необхідна умова гармонійного розвитку особистості та суспільства.
КОГЕРЕНТНІСТЬ У СТУДЕНТСЬКОМУ ВІЦІ ЯК ПОКАЗНИК АДАПТАЦІЇ ТА ПСИХОЛОГІЧНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ
У статті представлено аналіз почуття когерентності як ключового психологічного ресурсу адаптації та психологічного благополуччя студентської молоді. Розкрито особливості студентського віку як періоду, що супроводжується високим рівнем стресогенності, підвищеними навчальними вимогами та соціальною невизначеністю. Окреслено роль когерентності (зрозумілості, керованості та осмисленості) у забезпеченні здатності студентів орієнтуватися в складних обставинах, підтримувати внутрішню рівновагу, ефективно долати стрес і зберігати мотивацію до навчання. Проаналізовано взаємозв’язок когерентності із психологічним благополуччям, життєстійкістю, стійкістю до стресу та адаптивними копінг-стратегіями. Особливу увагу приділено впливу сучасного соціального контексту, зокрема воєнних подій, на формування та функціонування когерентності у молоді. На основі теоретичного огляду окреслено соціально-психологічні детермінанти розвитку когерентності та підкреслено необхідність цілеспрямованих освітніх і психопрофілактичних заходів, спрямованих на зміцнення внутрішніх ресурсів студентів. Почуття когерентності розглядається як інтегральний показник особистісної стійкості, що забезпечує конструктивне подолання життєвих труднощів та сприяє гармонійному розвитку студентської молоді.
ІНТЕГРАЦІЯ СУЧАСНИХ ПСИХОЛОГІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ЕМОЦІЙНОЇ РЕГУЛЯЦІЇ У РОЗВИТКУ АКАДЕМІЧНИХ ДОСЯГНЕНЬ ПІДЛІТКІВ
Стаття присвячена проблемі розвитку емоційної регуляції та академічної саморегуляції підлітків як чинників навчальної успішності та психоемоційного благополуччя. Описано результати емпіричного дослідження впливу психотехнологій емоційної регуляції на підлітків. Проаналізовано прояви дисфункціональних когнітивних установок та емоційної дисрегуляції у підлітків з різним рівнем академічної успішності. Описано розроблену психологічну програму, що включає інтерактивні вправи, когнітивні техніки, майндфулнес, рольові ігри, рефлексивні щоденники та психоосвітні матеріали, спрямовану на формування усвідомлення емоцій, ефективних когнітивних стратегій та академічної саморегуляції.
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ РОЗВИТКУ ЕМОЦІЙНО-ЕТИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ ПЕДАГОГІВ
У статті проаналізовано сучасні тенденції розвитку емоційно-етичної компетентності майбутніх педагогів, що визначається як система знань, умінь і навичок, що забезпечує здатність особистості усвідомлювати й регулювати власні емоційні стани, адекватно сприймати емоції інших, ефективно взаємодіяти у міжособистісних відносинах та приймати морально-етично обґрунтовані рішення в різних професійних і соціальних ситуаціях. Розкрито наукові підходи до визначення змісту поняття «емоційно-етична компетентність майбутніх педагогів», а також охарактеризовано складові цього поняття – «емоційну компетентність» і «етичну компетентність». Визначено та класифіковано фактори, що впливають на розвиток емоційно-етичної компетентності: особистісні; соціально-педагогічні; соціокультурні; психолого-педагогічні умови навчання. Уточнено психологічні особливості розвитку емоційно-етичної компетентності майбутніх педагогів та розкрито зміст і структурні компоненти цієї компетентності. Підкреслено, що на її розвиток впливають як індивідуальні особливості здобувачів освіти, так і педагогічна практика, колективні взаємини, цінності та соціокультурне середовище.
ЛОГОПЕДИЧНА ЛЯЛЬКА ЯК ЗАСІБ КОРЕКЦІЇ ЗВУКОВИМОВИ У ДІТЕЙ З КОМБІНОВАНИМИ ПОРУШЕННЯМИ МОВЛЕННЯ
У статті розкрито сутність використання логопедичної ляльки як інноваційного та функціонального засобу корекції звуковимови у дітей із комбінованими порушеннями мовлення; окреслено особливості мовленнєвого розвитку цієї категорії дітей та специфіку проявів порушень артикуляційної й фонетико-фонематичної складових. Визначено корекційні можливості логопедичної ляльки у формуванні правильної артикуляції, фонематичних процесів та мовленнєвої активності дітей. Представлено методичні підходи до використання ляльки як посередника у взаємодії з дитиною, що забезпечує підвищення мотивації, створення емоційно безпечного середовища й зниження тривожності під час виконання артикуляційних вправ. Описано ефективність спеціально розроблених ігрових завдань, спрямованих на автоматизацію звуків, розвиток артикуляційної моторики, удосконалення фонематичного сприймання та диференціації звуків. Показано, що залучення ляльки до корекційного процесу сприяє активізації мовленнєвих реакцій дітей, підвищує якість відтворення артикуляційних позицій, покращує концентрацію уваги та формує позитивне ставлення до занять. Ефективність використання логопедичної ляльки підтверджено результатами впровадження методичних рекомендацій у практику роботи логопедів: у дітей спостерігалося покращення точності артикуляції, зменшення кількості фонетичних помилок та підвищення рівня фонематичної компетентності. Обґрунтовано доцільність систематичного застосування ляльки як інтерактивного інструмента корекції, поєднаного з іншими видами діяльності, що стимулюють мовленнєву активність і підтримують стійку позитивну мотивацію до мовленнєвого розвитку. Встановлено, що логопедична лялька є ефективним засобом інтеграції ігрових технологій у корекційний процес, сприяє розвитку мовленнєвих умінь, формуванню правильної звуковимови та підвищує результативність логопедичної роботи з дітьми, які мають комбіновані порушення мовлення. У статті розкрито сутність використання логопедичної ляльки як інноваційного та функціонального засобу корекції звуковимови у дітей із комбінованими порушеннями мовлення; окреслено особливості мовленнєвого розвитку цієї категорії дітей та специфіку проявів порушень артикуляційної й фонетико-фонематичної складових. Визначено корекційні можливості логопедичної ляльки у формуванні правильної артикуляції, фонематичних процесів та мовленнєвої активності дітей. Представлено методичні підходи до використання ляльки як посередника у взаємодії з дитиною, що забезпечує підвищення мотивації, створення емоційно безпечного середовища й зниження тривожності під час виконання артикуляційних вправ. Описано ефективність спеціально розроблених ігрових завдань, спрямованих на автоматизацію звуків, розвиток артикуляційної моторики, удосконалення фонематичного сприймання та диференціації звуків. Показано, що залучення ляльки до корекційного процесу сприяє активізації мовленнєвих реакцій дітей, підвищує якість відтворення артикуляційних позицій, покращує концентрацію уваги та формує позитивне ставлення до занять. Ефективність використання логопедичної ляльки підтверджено результатами впровадження методичних рекомендацій у практику роботи логопедів: у дітей спостерігалося покращення точності артикуляції, зменшення кількості фонетичних помилок та підвищення рівня фонематичної компетентності. Обґрунтовано доцільність систематичного застосування ляльки як інтерактивного інструмента корекції, поєднаного з іншими видами діяльності, що стимулюють мовленнєву активність і підтримують стійку позитивну мотивацію до мовленнєвого розвитку. Встановлено, що логопедична лялька є ефективним засобом інтеграції ігрових технологій у корекційний процес, сприяє розвитку мовленнєвих умінь, формуванню правильної звуковимови та підвищує результативність логопедичної роботи з дітьми, які мають комбіновані порушення мовлення.
ТОЛЕРАНТНІСТЬ ЯК УМОВА ЕФЕКТИВНОЇ МІЖЕТНІЧНОЇ КОМУНІКАЦІЇ: ЕТНОПСИХОЛОГІЧНИЙ АСПЕКТ
У статті проведено теоретичний аналіз наукових джерел щодо визначення сутності та значення термінів «міжетнічна комунікація», «толерантність», їх характеристик представниками наукової спільноти. Встановлено, що ці питання знаходяться в полі зору представників різних наук і їх актуальність підтверджена часом, міжкультурними процесами та розвитком суспільства. Автори статті зазначають, що міжетнічна комунікація виступає структурним компонентом міжетнічної взаємодії. Під міжетнічною комунікацією вчені розуміють форми соціальної взаємодії та обміну інформацією між представниками різних етносів, яка характеризується процесами спілкування, взаєморозуміння, інтерпретації культурних сенсів та узгодження поведінкових норм представників різних етнічних груп. Відмічено, що термін «толерантність» має давню історію. Погляди вчених різняться щодо визначення його змісту. Так, на думку одних вчених, ця наукова категорія виступає як індивідуальна риса особи; інші ж визначають її як соціальну позицію та ставлення до іншої людини; треті – як соціальну норму. Автори дослідження дотримуються такої позиції, в якій толерантність, як компонент міжетнічної комунікації, виступає не тільки ціннісною характеристикою особистості, як представника певного народу, але й як соціальна норма певного суспільства, що забезпечує права громадян цієї держави, ставиться з повагою до їх поглядів, релігійних уподобань, культурних традицій та національної належності. Зазначено, що питання толерантності закріплено в нормативних документах, де принцип толерантності відображається через міжкультурне середовище та міжетнічну взаємодію.Зосереджено увагу на тому, що важливими є визначені вченими показники характеристик толерантності особи, як елемента її міжкультурної компетентності. Встановлено, що толерантність виступає фундаментальним підґрунтям для ефективної міжетнічної комунікації в міжкультурному суспільстві. Завдяки їй можливе встановлення взаєморозуміння між учасниками міжетнічної взаємодії, уникнення конфліктів, зняття напруги між різними етнічними представниками та налагодження партнерських стосунків.
ФАКТОРИ ТА ЇХ ВПЛИВ НА ПРОФІЛАКТИКУ НАСИЛЬСТВА В НАВЧАЛЬНОМУ ЗАКЛАДІ ЯК УМОВА ПІДВИЩЕННЯ ПЕДАГОГІЧНОЇ МАЙСТЕРНОСТІ ВЧИТЕЛЯ ТРУДОВОГО НАВЧАННЯ ТА ТЕХНОЛОГІЙ
Протягом останнього десятиліття проблема запобігання шкільному насильству набуває особливої актуальності, оскільки становить одну з глобальних соціальних викликів сучасного суспільства. У дослідженні акцентовано увагу на необхідності виявлення факторів, які впливають на формування безпечного та сприятливого освітнього середовища в школах України, а також на розробці ефективної методології його організації на засадах взаємоповаги, співпраці та ненасильницької комунікації. Метою статті є наукове обґрунтування комплексу факторів, що зумовлюють запобігання булінгу, мобінгу та кібербулінгу в освітньому середовищі. Методологічна основа дослідження включає використання теоретичних методів (аналіз, синтез, узагальнення, порівняння), а також емпіричних – анкетування, тестування, спостереження, інтерв’ювання, психолого-педагогічні тренінги, дискусії, семінари, дебати. Для перевірки ефективності запропонованої методики застосовано педагогічний експеримент (діагностичний, формувальний, контрольний етапи). У ході дослідження уточнено сутність і зміст основних понять – «булінг», «кібербулінг», «мобінг», «сприятливе освітнє середовище»; визначено їхні ознаки, прояви та взаємозв’язки. Розроблено і впроваджено методику формування сприятливого освітнього середовища, спрямовану на профілактику насильства серед учнів. Оцінювання рівнів сформованості відповідних показників здійснювалося за трирівневою шкалою: високий (5 балів), середній (4 бали) та низький (1-3 бали). За результатами експериментального дослідження визначено перспективні напрями вдосконалення умов освітнього середовища в закладах загальної середньої освіти України. Практичне значення роботи полягає у створенні системи педагогічних заходів, спрямованих на викорінення проявів булінгу та формування культури ненасильницької взаємодії в шкільних колективах.
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ РЕАЛІЗАЦІЇ ВИХОВНОЇ ФУНКЦІЇ ПРИЙОМНОЮ СІМ’ЄЮ
Стаття присвячена аналізу психологічних особливостей реалізації виховної функції в прийомних сім’ях, що відіграють ключову роль у розвитку дітей, позбавлених батьківського піклування. Метою дослідження є виявлення факторів, які впливають на ефективність виховних практик і формування довірливих стосунків між прийомними батьками та дітьми. На основі анкетування 42 прийомних батьків з різних регіонів України з’ясовано, що успішність виховання визначається емпатійністю, психологічною зрілістю й здатністю створювати стабільне, підтримувальне середовище. Підкреслюється, що реалізація виховної функції потребує системної психологічної підтримки, гнучких виховних стратегій і сприятливого емоційного клімату, який забезпечує дитині почуття безпеки, прийняття й можливість гармонійного розвитку.
ВЗАЄМОЗВ’ЯЗОК БІОЛОГІЧНИХ МЕХАНІЗМІВ ТА СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНОЇ АДАПТАЦІЇ ВАЖКОПОРАНЕНИХ КОМБАТАНТІВ
У статті здійснено комплексний аналіз біологічних теорій соціально-психологічної адаптації важкопоранених комбатантів та їхнього впливу на відновлення психофізіологічних функцій. Розкрито сутність біологічних механізмів адаптації, які забезпечують здатність формувати нові стратегії функціонування. Представлено класифікацію видів адаптації особистості у процесі реабілітації важкопоранених комбатантів. Описано застосування VR-терапії з біосенсорною інтеграцією, нейростимуляції та сенсомоторного тренінгу як ефективних засобів активації компенсаторних механізмів мозку. Підкреслено, що біологічна адаптація є інтеграційним процесом, який об’єднує фізіологічні, психологічні та соціальні компоненти відновлення.
ПРОФЕСІЙНЕ ВИГОРАННЯ ВИКЛАДАЧІВ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ УКРАЇНИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Професійне вигорання є незмінним супутником діяльності викладача закладу вищої освіти. В умовах тривалого воєнного стану, коли показник високого стресу на сталій основі набув хронічних характеристик, формування синдрому професійного вигорання значно прискорюється, а його негативні наслідки стають лише питанням часу. У статті наведено результати проведеного емпіричного дослідження з виявлення впливу психологічних факторів на рівень професійного вигорання викладачів закладів вищої освіти. Під час дослідження було використано методики «Опитувальник професійного вигорання» Маслач (MBI), «Оцінка власного потенціалу «вигорання» (Дж. Грінберг), «Шкала сприйнятого стресу (PSS-10)».